Забутий єпископ: луцький владика Остафій (Євгеній) Єло-Малинський у тіні видатних сучасників - Mykhailo Dovbyshchenko (Українознавство, 2021)
Статтю присвячено діяльності унійного владики Остафія (Євгенія) Єло-Малинського, який очолював Луцьку єпископську кафедру у 1607–1620 рр. Розглянуто питання про походження представників родини Єло-Малинських, їхнє становлення в статусі великих землевласників Волині; висвітлено особливості світського періоду життя майбутнього єпископа. Вказано, що О. Єло-Малинський входив, образно кажучи, до «клубу волинських магнатів», володів численними маєтками і відзначився в статусі успішного господарника. Водночас він змолоду зарекомендував себе надзвичайно суперечливою особою. З одного боку, Єло-Малинський був визнаним правником та гродським суддею на Волині; з другого боку, він сам був пов’язаний з криміналом, причетний щонайменше до двох гучних убивств. Ця обставина суттєво вплинула на формування його репутації та створила серйозні проблеми в подальшій діяльності у статусі єпископа. Розглянуто національно-релігійні цінності О. Єло-Малинського. Він належав до заможної еліти свого народу, яка на межі XVI–XVII ст. дотримувалася східного обряду. Зробивши вибір на користь унії, взяв участь у Люблінській заяві 1603 р., метою якої було надання політичної підтримки Унійній Церкві та діячам церковного з’єднання. З цього часу О. Єло-Малинський став одним із кількох великих землевласників Волині, який сповідував унію і мав реальні можливості підтримувати її. Зазначено, що надання О. Єло-Малинському привілею на Луцьку кафедру викликало масові протести шляхти Волині. Шляхетська спільнота переважно не сприйняла нового владику як пастиря з огляду на його неоднозначне минуле. Це, в свою чергу, стало головною причиною локального поширення унії в Луцько-Острозькій єпархії. Зроблено висновок, що Остафій (Євгеній) Єло-Малинський поєднав у своїй особі суперечливі риси доби – шляхетську сваволю та зв’язок із криміналом з освітою, талантом господарника й практикою правника. Ставши єпископом, він виявив здібності адміністратора, проте не реалізував свого матеріального потенціалу на ниві благодійництва і меценатства, тож лишився в тіні видатних сучасників.