Et formativt redskap<subtitle>Historisk tidsskrift i det norske historiefaget, 1877 – 1956</subtitle> - Åsmund Svendsen (Historisk Tidsskrift, 2021)
Artikkelen tematiserer hvordan Historisk tidsskrift (HT) virket som et normativt verktøy som preget standardene som skulle gjelde i det norske historiefaglige feltet, fra 1870- til 1950-årene. Tidsskriftet, der første bind var komplett i 1871, ble norsk historieforsknings sentrale organ, hvor nær alle ledende aktører i det norske historiefaget publiserte, og et prosjekt som fagets aktører i fellesskap redigerte. Likevel inneholdt forfatterstallen et langt større antall navn enn hva som kan regnes som profesjonelle historikere i perioden. Dette reflekterer en situasjon hvor grensene rundt det norske historiefaglige feltet var relativt porøse, og hvor feltet ikke bare rommet profesjonelle aktører, men også amatører. Dette hindret ikke redaksjonen i å holde fast ved et program for å fremme hva som ble kalt vitenskapelig historisk forskning. Åpningen mot publikum kan forklares økonomisk, ved at tidsskriftet var avhengig av et høyt antall abonnenter for å overleve, men dette var også en konkretisering av en kunnskapsideologi hvor akademikere understreket samfunnets avhengighet av vitenskapelig dannelse. Svarte et bidrag til de bestemte vitenskapelige standardene, var det mindre interessant hvilken formell status forfatteren hadde. Samtidig ble HT formgitt av aktører tilhørende et lite nettverk av profesjonelle akademikere som alle holdt til i hovedstaden, hvor man vitenskapsteoretisk bygde på et empiristisk og kildekritisk grunnsyn. Med hensyn til grunnsyn og format faller HT inn i et europeisk mønster. Redaksjonen koblet da også bevisst HT på transnasjonale europeiske historiefaglige nettverk. Innlemmelsen i slike nettverk kan bidra til å forklare hvorfor historiefaglige tidsskrift i Europa kom til å dele felles mønstre og en felles formatering, hvor artikkelen og anmeldelsen var sjangermessige bærebjelker. Sluttpunkt er satt til 1955/56, da HT for første gang fikk en redaktør. Dette kan forståes som begynnelsen på en ny fase i utviklingen av tidsskriftet og det norske historiefaget.