Самовдосконалення вчителів закладів загальної середньої освіти: концептуальна детермінація. - В. Желанова; С. Паламар (Педагогічна освіта: теорія і практика. Психологія, педагогіка, 2024)
Актуальність поданої статті зумовлена глобалізаційними та євроінтеграційними трансформаціями сучасного суспільства, в якому освіта стає однією з базових інституцій, а вчитель закладу загальної середньої освіти (далі ЗЗСО) — її ключовою фігурою, здатною до постійного самовдосконалення протягом життя. Метою статті є визначення концептуальних детермінант самовдосконалення вчителів ЗЗСО. Проаналізовано вихідні базові феномени статті, якими є самовдосконалення та детермінація. Представлено ознаки самовдосконалення (усвідомленість, цілеспрямованість, цілісність, суб’єктна активність, дієвий та творчий характер, самодетермінованість). Обґрунтовано концептуальні детермінанти самовдосконалення вчителів, якими автори вважають: теорію особистості Г. Костюка, що детермінує логіку процесу самовдосконалення вчителя ЗЗСО у єдності з його саморозвитком у напрямі досягнення високого рівня професіоналізації; гуманістичні концепції А. Маслоу й К. Роджерса, що пов’язані з феноменом самоактуалізації особистості як бажанні самовираження, реалізації свого потенціалу та безперервного самовдосконалення; аксіопсихологічну концепцію особистості З. Карпенко, що базується на феномені аксіогенезу як руху з нижчих на вищі рівні ціннісно-смислової сфери особистості на засаді принципу інтегральної суб’єктності, що передбачає логіку відносно-, моно-, полі-, метата абсолютного суб’єкта, що детермінує певний послідовний алгоритм динаміки мотиваційно-ціннісних аспектів самовдосконалення вчителя ЗЗСО; суб’єктно-вчинкову психологію А. Татенка й А. Роменця, що оперує такими суттєвими для самовдосконалення вчителя категоріями, як-от: активність (ситуативна, надситуативна, інтегральна), ініціативність, відповідальність, ставлення до себе як суб’єкта діяльності; концепцію рефлексивної детермінації мотиваційної, смислової, суб’єктної сфери особистості В. Желанової, що зумовлює тлумачення рефлексії як наскрізного метапроцесу, що пронизує й зумовлює всі складові феномену самовдосконалення